WELLESLEY, MASSACHUSETTS 29. SRPNA 2016
Je načase ukázat celému světu,
že Amerika je zpátky.
Větší, lepší a silnější než kdy dřív.
WILLŮV BAZAR
- Dobrý den. - Dobrý den.
Mami?
To jsem já. Jste nachystaní?
Jane tu bude za chvilku.
Upekl jsem tátovi dort.
Panebože, co je to za vtip?
- Wille. - Ahoj, Lillian.
Jsem ráda, že jsem tě chytla samotného.
Chtěla jsem ti říct, že až budete muset
být s maminkou v nemocnici,
moc ráda vám dohlédnu na tatínka.
- Ale oni tu nejsou. - Cože?
Dům je prázdný. Volal jsem jim, ale...
Máma si asi vypnula ten telefon, co jsme jí koupili.
Když o tom přemýšlím, slyšela jsem,
jak někdo brzy ráno startoval motor.
Jaký motor? Tátovo auto tu stojí.
- Panebože. - To není možné.
Jane. Máma s tátou jsou pryč.
A nebudeš tomu věřit.
Zmizel i Pohodář.
POHODÁŘ
Tady zatoč doprava.
To je ono. Dobře.
Nemohl sis na cestu vzít něco pohodlnějšího?
A trochu jsi to přehnal s kolínskou.
Ale voníš hezky.
Miláčku?
Ty sis pšoukla?
No dovol!
Pšoukla sis.
Nene.
Nemůžeš takhle mluvit. Proč to říkáš?
Zlato, nedochází benzín?
Dochází benzín.
Zastavíme ve Stuckey's.
Dáme si tam pekanovou rolku.
- Kde? - V našem Stuckey's, zlato.
Jen si vzpomeň.
Rozkaz, šéfe.
Jak si přeješ.
Jako vždycky.
To určitě.
Zbláznil ses?
Obchod je zavřený?
Chtěli jsme tu vaši skvělou pekanovou rolku.
- Otevíráme brzy. Teď jen benzín. - To ne. Slyšíš to, zlato?
Každé léto, když jsme jeli na jih, stavěli jsme ve Stuckey's.
Naše děti Jane a Will si tu vždycky musely dát pekanovou rolku.
Jezdili jsme za mou rodinou do Jižní Karolíny.
Odtamtud pocházím.
Naopak můj manžel John je pravý, nefalšovaný Yankee.
- Dobře. - Byly to báječné cesty,
viď, Johne?
Já jsem rozená turistka.
Hrozně ráda cestuju.
Smoky Mountains, Six Flags, Williamsburg.
Byli jste tam někdy?
- My jsme ze Sýrie. - Vážně?
To je zajímavé.
Měli byste tam jet. Je to úžasné.
- 91 dolarů, madam. - Ano, jistě.
Na rozdíl ode mě je můj manžel John
mnohem kultivovanější cestovatel než já.
Podle něj má cestování „rozšiřovat intelektuální obzory“,
ať už si pod tím představuje cokoli,
zatímco já si ráda povídám s různými lidmi.
Tak.
Tady to máte.
- Šťastnou cestu. - Jedeme, zlato.
Ráda jsem vás poznala.
Počkejte.
To byla milá paní. Našla jednu ve skladišti.
Datum spotřeby je,
panebože, loni v dubnu.
Podle mě bude dobrá. Chceš kousnout, zlato?
Já chci burger.
Ještě není čas na oběd.
Já chci burger.
Dobrý den. Jsem Chantal a budu vás obsluhovat.
Dobrý den, Chantal.
Já jsem Ella. Tohle je John.
Nám to chvíli potrvá.
- Já chci burger. - Mohu vám doporučit Dlabanec?
Stojí jen 9,99. Máte v něm burger,
velké hranolky, jablečný koláč a Veselý koktejl.
„Veselý koktejl?“
Netuším, co si pod tím mám představit, ale zní to slibně.
- Já chci burger. - Takže si dáme
jeden Dlabanec tady pro pana Bručouna.
Dobře. A pro vás, madam?
- Jen vodu. - Nic k jídlu?
Trochu si usrknu toho jeho Veselého koktejlu.
Dobře. Chcete ještě něco k pití? Colu? Pivo?
- Ne, to stačí, děkuji. - Já chci burger.
- Burger, prosím. - To bude vše, Chantal. Děkujeme.
Není vůbec zač.
Půjdu si trochu protáhnout nohy.
- Ty zůstaň tady. - Dobře.
Dobře.
Nikam nechoď.
Já vím, doktore Tomashevski.
Jsem si toho plně vědoma.
Nevím, co na to říct.
Jenom doufám, že nedojeli nikam daleko.
Chápu.
Dobře.
Právě přijel bratr. Dáme vám vědět, jestli něco zjistíme.
- Něco nového? - Tak co?
Byl jsem ve všech supermarketech.
Nic.
Pokud si vzpomínám, byl to tvůj báječný nápad,
aby si tu příšeru nechali.
Prima nápad, brácho.
Musí existovat nějaké vysvětlení.
- Jo. Utekli. - Ale před kým?
- Haló? - Wille.
Mami, kde kurva jste?
Wille, nemluv přede mnou tímhle stylem.
- Kašlu na styl. - Uklidni se.
Když budeš zvyšovat hlas, zavěsím.
Mami, zbláznili jste se?
Věděla jsi, že pro vás přijedu. Proč tady nejste?
Vyrazili jsme si na výlet, Jane. Nebudeme pryč dlouho.
„Na výlet?“ Kam?
Prostě to s tatínkem musíme podniknout.
Já to nechápu. Už jsme to všechno rozhodli.
Will měl zůstat s tátou. Já jsem měla jít...
My s tatínkem jsme nic nerozhodli.
Vy s Willem a ti pitomí doktoři jste to rozhodli za nás.
To je podstata Hemingwayova způsobu vyprávění.
James Joyce pochopil jeho krásu.
Joyce ho vyzdvihoval, nazval ho gigantem.
Ale tady ne. V Americe ne.
Tady miláčky národa vychvalujeme do nebes,
a pak je zabijeme.
Řekni tátovi, ať tu kraksnu otočí, a vraťte se domů.
Snažte se to pochopit. Dopřejte nám s tatínkem malou dovolenou.
„Dovolenou.“ Už je to dovolená.
Moc dobře víš, že táta v tomhle stavu nemůže řídit.
Tvůj otec je naprosto schopný řídit. Jde mu to výborně.
Mami, prosím tě, aspoň měj zapnutý ten mobil.
Děti, my to zvládneme.
Máme vás rádi.
- Kde jsou? - Nemám ponětí.
Netuším, Lillian.
...že když zemřeme, ten, kým jsme, skončí.
To je celé.
Tak to prostě je.
Je to tak krásně napsané.
Poetické dílo.
A přitom je to próza.
Próza, která je poezií.
Jo, já to chápu, naprosto.
Vůbec si ho nemusíte všímat.
Ne, je to hrozně zajímavé. Pán je moc milý.
Próza, která je poezií, to je Hemingwayovo tajemství.
Máte ponětí, jak je těžké takhle psát?
Rozhodně.
Johne, nech to nebohé děvče být.
Jde o to, že lidé zaměňují
jeho jednoduchost, to úsporné zacházení se slovy, za banálnost.
- Četla jste... - Chcete nějakou omáčku
- k tomu burgeru? - Ne, takhle to stačí.
- Děkuji, Chantal. Děkuji. - Nechte si chutnat.
Jen jsem se chtěl zeptat, jestli četla Když cosi končí.
Johne, jez.
Mám ti to nakrájet?
Nemusíš.
Nezapomeň na prášky.
Jaké to je?
A teď tvoje.
Zapiju ty svoje tímhle slavným Veselým koktejlem.
Nechápu, jak můžeš jen tak sedět a jíst.
Měli bychom zburcovat policii
a říct Andymu, aby je vystopoval podle kreditky.
Jen doufám, že máma má ještě všech pět pohromadě.
Možná si vyjeli jen na krátkou projížďku. Kam by proboha jeli?
Obytňák měl jít do servisu, Jane.
Co když se vybourají? Co když tátu někdo zažaluje?
Musíme zjistit, kam míří, a nadjet jim.
A ona se cpe, jako by se nechumelilo.
Na bratrancovu svatbu přijeli všichni.
Posadili nás k velkému stolu u francouzského okna.
Kdo tam tehdy byl? Vzpomínáš si?
Já?
Ano, Johne.
Byl jsi tam, stejně jako já a děti.
Vzpomínáš?
Panebože.
Jsme v pořádku.
Johne, to bylo úžasné.
- Pořád mi to jde, viď? - Jo, jsi výborný.
Tak. Tady.
Podívej. Zaboč tam na tu silnici.
Stará Route One.
Museli jsme po ní jet snad tisíckrát.
Jedeme na jih?
Takový je plán.
K vašim.
K našim, Johne?
Rodiče jsou mrtví.
Jsou všichni mrtví?
Zajímalo by mě, jak to vypadá tam nahoře.
Jestli je tam veselo, všichni zpívají a tančí
a celý den pijí Veselé koktejly.
Co myslíš, Johne?
Jaké to je, však víš, potom.
Vytáhla jsem harmoniku ze špinavého červeného šátku
a tiše hrála, a Bobby do toho zpíval blues
Stěrače svištěly do rytmu Držela jsem Bobbyho za ruku
Zpívali jsme písničky, co každý řidič zná
Svoboda je jen jiný název pro to, když už nemáš co ztratit
Nic, lásko Bez svobody nemá nic cenu
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Vítejte. - Máme online rezervaci.
Na jméno Spencer.
Pojď, lásko.
Výborně.
Dobře.
- Můžeme? - Jo.
- Jo. To je dobré. - Díky.
Pozor na hlavu.
Pojďte, děti.
- Dobrý večer. - Dobrý.
- Dobrý večer. - Zdravím.
Páni.
No tohle.
Winnebago Indian, ročník 75.
Dostali jsme ho od mých rodičů.
Pojmenovala jsem ho Pohodář.
Manžel ho zpočátku nesnášel.
Připadal mu pod úroveň.
Ale nakonec si na něj zvykl.
Podnikli jsme v tom křápu spoustu krásných cest.
Koukni na toho krasavce, zlato.
- Hele. - Jo, je super.
Jste na cestě už dlouho?
Ne, dnes jsme vyjeli. Míříme na jih,
vyrostla jsem tam, mezi Charlestonem a Savannah.
- Tam dole je moc krásně. - To ano.
Vždycky jsme tam jezdili na prázdniny,
ale tentokrát jedeme ještě dál, až na Florida Keys.
Jo.
Konečně beru Johna podívat se na Hemingwayův dům na Key Westu.
Byli jste tam někdy?
Ne, nebyli.
Hemingway byl generál Konfederace, že jo?
Ne, troubo, byl to spisovatel.
Nespáchal sebevraždu?
Spáchal.
Nikdy jsem nepochopila proč.
John o něm ví všechno. Vždycky ten dům chtěl vidět.
Každý rok jsem mu slibovala, že tam pojedeme,
ale znáte to, cestovat s dětmi.
Viděli jsme, kde žil Melville.
Je to kousek od nás. Taky spisovatel, víte.
Napsal Bílou velrybu.
Moc zajímavá knížka.
Já a můj syn Will jsme se u ní dost otravovali.
- Ale dcera Jane ji milovala. - Mami! Tati!
Asi proto se stala profesorkou.
Můj manžel John je na ni hrozně pyšný.
Oproti tomu syn Will,
víte, pořád se nějak nemůže najít.
- Prostě neví, co... - Kde to jsme?
- Nejsme doma. - Ne, zlato. Bydlíme v Massachusetts.
Tohle je Pensylvánie.
Co propánakrále děláme v Pensylvánii?
Jsme na dovolené a užíváme si.
Jo.
Já ne. Dal bych si čaj.
To je můj manžel John. Johne, tohle jsou naši sousedé.
- Nerad to říkám, ale... - Už je vážně pozdě.
Musíme dát děti spát.
- Přečíst pohádku. - Tak snad jindy.
Dobrou noc. Rozluč se, Johne.
Dal bych si čaj.
Uvařím ti čaj, až budu mít náladu.
Teď se mi tu hezky sedí.
Já ho chci hned.
Jenom bys chodil celou noc čurat.
Já chci čaj!
Nejsme tu sami.
Jestli chceš čaj, běž si ho uvařit.
Nejsi invalida.
Taky že to udělám.
Hele, miláčku.
Nedala by sis čaj?
Vzdávám se.
Vypij to.
Do postele.
Jdeš taky?
Za chviličku.
Sbohem.
Dobré ráno, Johnny, lásko.
Jak je ti, miláčku?
Propána.
Dnes ráno mě napadlo,
že bych měl vyměnit vodní filtr.
Tak jsem to udělal,
ale nebylo to potřeba.
Ten blbý filtr byl čistý jako slovo boží. To je úžasné.
A znovu jsem byl nucen připustit,
že tahle stará kraksna není tak špatná.
Samozřejmě existuje spousta lepších dopravních prostředků,
ale nedá se popřít,
že na té posteli se člověk krásně vyspí.
A co ty, princezničko? Neměla jsi pod matrací hrášek?
Ne.
Jsem tak šťastná, když se ke mně vrátíš.
Byl jsem jenom za dveřmi, beruško.
- Bolí tě něco? - Ne.
Dobře.
Kde přesně jsme?
V Chester County, jižně od Filadelfie.
Chester County.
Jeden z Pennových tří okresů.
Jsem tak rád, že jsme zase na kolech.
Uvařím ti kávu.
Johne?
Co se děje?
Kde to jsme?
Je tak milé, když zapomeneš na svou zapomnětlivost.
Škoda, že to tak rychle končí.
Nemůžu si na to zvyknout.
Co to říkáš?
Nic. Uvařím kávu.
Měl by ses obléknout, lásko.
- No tak, loudale. - Už jdu.
Co kdybychom zastavili u starého Chesapeaku?
Děti to tam milovaly a tobě to tolik nevadilo.
U čeho?
V té historické vesničce ve Virginii.
Dan možná ještě není.
O čem to mluvíš?
Není mrtvý, že ne?
- Kdo? - Dan.
Panebože.
Ty myslíš Daniela Colemana?
Co se ti to motá v hlavě?
Jsi jako Gretta.
- Gretta? - „Ano, v novinách nelhali.
Sněží po celém Irsku.
Sníh padá do všech koutů temné planiny.“
Dobře, chápu.
To je ta Melvillova povídka.
To je Joyce. Báječný James Joyce.
Jsem ráda, že si aspoň něco pamatuješ.
Gretta Conroyová.
Jsi jako ona.
Myslela jsi na něj celý život.
O čem to, prosím tě, mluvíš?
Jezdili jsme do Charlestonu
a ty ses vytratila do Savannah
s výmluvou, že jedeš za tetičkou.
To snad není pravda.
Jestli Daniel Coleman ještě žije, a to je s velkým otazníkem,
tak posledních 30 let bydlí v Daytoně.
Daniel Coleman. To jako vážně?
Ello, kde mám pušku?
Pušku jsme nevzali.
Nevzali?
Ne. Pušku jsme rozhodně nevzali.
Ale vždycky ji bereme.
Pal!
Vpravo v bok. Pochodem v chod.
Dva lidi, jeden den. To bude 88 dolarů, paní.
Páni, vy jste podražili.
40,99 za lístek plus daň.
Když jsme sem jezdili s dětmi, bylo to deset dolarů na den.
Kdy to bylo? Když jsme ještě byli kolonie?
Haha. Jak jste vtipný.
Pitomec.
Příjemnou zábavu.
- Děkuju. - Vítejte.
Řekla jsi mu „pitomec“?
Ne. Řekla jsem
„nakonec“.
Pojďme se podívat do knihovny.
Tam se ti to líbilo.
Pane Spencere?
Pane Spencere.
To jsem já, Jennifer Wardová, ročník 93.
- Jak se máte? - Je mi líto, slečno.
- Obávám se, že manžel... - Jenny Wardová?
Jste to vy.
Jak se máte?
Jsem tak...
Ráda, že vás vidím.
Jak se vám dařilo na Columbijské? Už jste určitě dávno hotová.
Jo. Páni, já...
Nemůžu uvěřit, že si mě pamatujete.
Taky tomu nemůžu uvěřit.
Hodně se toho od té doby stalo.
Michaele, Emily, tohle je pan Spencer.
Nejlepší učitel, jakého jsem kdy měla.
- Dobrý den, pane Spencere. - Ahoj, Emily. Ahoj, Michaele.
Jak se jmenovala ta vaše kamarádka?
Lauren Mitchellová.
Lauren... To je ono.
Vy dvě jste se pořád smály a...
- Páni. - Jo. Smály jsme se.
Omlouvám se za vyrušení.
Jen vás hrozně ráda vidím.
Já vás taky, Jenny.
Já taky.
Sbohem, Michaele. Sbohem, Emily.
Sbohem, Jenny.
„Já taky, Jenny. Já taky.“
Nepamatuješ si jména vlastních dětí,
ale víš, že se Jenny pořád smála.
Já nemám slov.
Co se ti to děje v hlavě?
Byla to výborná studentka.
Tím se to vysvětluje.
Hele, miláčku.
Věděl jsi, že Tennessee Williams měl taky dům na Key Westu?
Nebyl to tvůj oblíbený spisovatel?
Mám dojem, že jsi mě na něj vzal do divadla.
Johne, slyšíš?
Ačkoliv já měla radši ten film s Marlonem Brandem.
Bože, byl úchvatný.
Ello, kde jsou děti?
Jsou doma.
Doma?
Nechali jsme je doma samotné?
Tomu nevěřím. Co nás to proboha napadlo?
Johne, už jsou dospělé.
Brzy budou staré. Jsou v pořádku. Mají vlastní život.
- Vážně? - Ano.
Jane si vzala Phillipa.
Učí na univerzitě. Mají dvě děti, kluka a holku.
- Vážně? - Rosie a Stephena.
Rosie a Stephena.
Jsou to mrňousci, viď? A moc roztomilí.
Stephenovi je 19 a Rosie 21.
Pamatuješ, jak jsme byli na jejím maturitním plese?
Rosie měla krásnou řeč a Stephen hrál v kapele.
Byl jsi celý dojatý.
Stephen hrál v kapele
a...
Rosie měla krásnou řeč.
Pamatuješ si to.
Ne, nepamatuju.
To je tak hrozné, když si nic nepamatuješ.
Už mě nebaví pořád ti všechno připomínat.
Odpusť mi to, Ello. Odpusť.
Ne, ty promiň.
Omlouvám se. Neměla jsem se na tebe zlobit.
- To ta zatracená paměť. - Já vím.
Já vím.
No tak, no tak.
Přivezla jsem ti překvapení.
Přivezla jsi mi překvapení?
Chci, abychom něco udělali, víš?
- My dva? - Spolu. Dnes v noci.
- Dnes v noci? - Dnes v noci.
To asi nezvládnu.
- Co je? - Ty to zvládneš.
- Dobře. - Slibuju.
Tak jo.
Co teď čteš?
- Čteš Ernesta Hemingwaye. - Nemůžu nic číst, miláčku.
Jo, tohle jsou jeho povídky, ale...
Nemůžu, víš...
Začnu větu,
a než dojdu na konec...
- nemůžu... - Vzpomenout si, jak začala.
Vzpomenu si na věci, které si pamatuju,
ale nevzpomenu si na věci, které...
Jo.
A kdo je tohle? Víš to?
- Jane. - Ano.
To je roztomilé.
A kde jsme tady?
Ello, koukni na sebe.
Kde já jsem přišel k tak krásné ženě?
To je řeka Chowan.
A co je to za lidi?
Z Charlestonu. Tvoji synovci a neteře.
Ne.
- Tvoji studenti. - Fakt?
Pořádali pro tebe oslavu narozenin. Podívej.
No jo.
- To byla tvoje oblíbená třída. - Jo, to...
Jo.
To jsem taky já.
- Kdo je tohle? - To bylo na Nantucketu.
Will se tam seznámil s takovým milým klukem.
Nedali bez sebe ránu.
Byli z nich kamarádi. Co se s ním asi stalo?
Miláčku.
Vzbuď se.
No tak. Vstávej. Jen na chvilku. Vstaň.
Tak vidíš.
Už zase.
Počkej. Napřed tě utřu.
- No prosím. - Tady. Jsi úplně mokrý.
Tak.
- Klid. - Tak.
Pitomé slipy.
Koukni, koupila jsem ti šestery nové trenýrky.
- Proč je nechceš nosit? - Nemám je rád.
- Proč? - Nemám je rád.
Pořád ta ohraná písnička, co slýchám celý život.
Co je na slipech tak úžasného?
Kontrola.
Šest, sedm... Jejda.
Osm, devět, deset. Dobře.
Vzpažit a připažit.
Až nahoru, nádech,
a dolů.
Víš, co mám na tobě ráda, Johne?
S tebou mlčení nikdy není rozpačité.
V životě jsem si nepomyslela:
„Teď musím něco říct.“
Pořád se s ním scházíš?
O čem to mluvíš?
Telefonuješ s ním.
Píšeš mu dopisy.
- Komu? - Danovi.
Říkala jsi, že teď žije v Daytoně.
Dan?
Nezačínej zase.
Řekla nám to Susan Sullivanová na pohřbu Maggie Tateové.
Stál jsi hned vedle mě.
Ptala ses na něj.
Johne, to bylo před deseti patnácti lety.
Všechny ty lži.
Všechny ty roky.
„Jak ubohou úlohu on, její manžel...
- Johne. Ne, Johne. - ...v jejím životě sehrál.“
- Vrať se. - Gretta Conroyová.
Věřila byste tomu?
Je přesvědčený, že pořád myslím na svého prvního kluka,
který mi mimochodem dal kopačky před 50 lety.
A dobře udělal,
protože mezi námi by to nikdy neklapalo.
Tehdy byla jiná doba. Bylo mi pouhých devatenáct.
Byl to takový skandál.
Co se stalo?
Poslali mě pracovat do obchodu tety Rosemary v Bostonu,
tam jsem se seznámila s Johnem.
Přišel do obchodu,
hezký mladý učitel.
Chodil si každý týden kupovat pár kožených rukavic.
Vždycky řekl, že ten předchozí ztratil.
Pak jsem zjistila, že jich má plný dům.
On byl pro mě ten pravý.
A ta první láska?
- Už jste na něj nemyslela? - Ne.
Vykouřil se mi z hlavy.
„“Když bezhlavost svým okem klidně měříš,
ač tupen, sám že nejsi bezhlavý...“
- Haló? - Ahoj, broučku.
Mami. Kde jste? Prosím tě, řekni mi, kde jste,
ať pro vás můžeme okamžitě přijet.
Poslouchej mě, Wille.
Včera jsme si prohlíželi rodinné diáky
a koukali jsme na fotky z prázdnin na Nantucketu.
- Nantucketu? - Vzpomínáš?
- Bylo tam tak krásně. - No tak.
Seznámil ses tam s takovým milým klukem. Jak se jmenoval?
- Patrick. - Patrick?
- Byli jste si tak blízcí. - Teď mě poslouchej, mami.
S Jane vážně uvažujeme, že vás dáme hledat policií.
To je jedno. Tak jsem si říkala,
- jestli jsi v nové práci spokojený? - Ty mě neposloucháš. Mami...
Byl jsi tak skvělý makléř.
Povedlo se ti prodat pár pořádných barabizen.
Neměň téma.
Bylo to kvůli té hádce s obchodním partnerem Richardem?
Musíš se vrátit a pokračovat v léčbě.
- Byli jste takoví kamarádi. - Mami.
- A vždycky jsem si říkala... - Je to důležité, mami.
- Byl jsi... - Jak je tátovi? Je teď s tebou?
Wille, no tak.
- Povídej si se mnou, prosím. - Bere léky?
- Zatraceně! - Mami?
Mami.
Umírám hrůzou.
Johne!
- Panebože. - Sakra.
Děda tu zapomněl starou.
Prosím vás, pomozte mi.
Pojďte. Naskočte.
- Pojďte. - Na tohle?
Jo, nic to není.
- Jak? - Takhle.
- Pomoz jí. - Dobře, pomůžu vám.
- A je to. - Dobře.
Super.
- Dobře, jeďte. - Fajn. Jedeme.
Johne!
- Johne. - Ello.
Ello. Co sakra děláš na motorce?
Jsou nebezpečné, pro pána krále.
Já tě nechápu.
Jet na motorce bez helmy.
- A co to bylo za chlápka? - Jdi někam.
A ty tam půjdeš se mnou, dámo.
Jak ti je, lásko?
- Myslím to vážně. Jdi někam. - Co?
Nechal jsi mě tam.
- Nenechal. - Nechal jsi mě samotnou.
Vůbec nechápu, co tě to napadlo,
ty prázdná makovice.
Já abych někam odjel bez tebe?
Ty jsi blázen.
- Já to udělám, drahá. - Ne. Co...
Johne.
To je nebezpečné.
Polož ruce zpátky na volant.
Johne, musíme zastavit.
- Proč, chce se ti čurat? - Jedou za námi policajti.
Mluvit budu já, ano?
Musím zjistit,
jestli nás ten náš bláznivý syn neprásknul.
Ty hlavně mlč.
Už jde.
Vaše doklady, prosím.
Ano, strážníku. Samozřejmě. Tady.
Jsem John Spencer.
Pane Spencere, zastavil jsem vás, protože jsem viděl,
jak se motáte po silnici.
Pane strážníku, to byla moje vina.
Chtěla jsem otevřít láhev...
Paní?
Byl bych rád, kdyby mi pan Spencer odpověděl sám.
Ano, strážníku, snažil jsem se
otevřít jí tu věc.
„Tu věc?“
Jo, tu věc.
Tu láhev.
Prověřím váš řidičský průkaz.
Zůstaňte tady.
Zbláznil ses?
Ať tě to ani nenapadne.
Dej mi ty klíčky.
Ticho.
Už se vrací.
Buď zdvořilý. Nekrkej, neprď.
Neříkej mu „chlupatej“.
Copak, veteráni? Chtěli jste mi ujet?
Dostat se do pořadu „Nejpomalejší policejní honičky na světě?“
Dobrý vtip, strážníku.
Držte se ve svém pruhu.
- Dodržujte rychlostní omezení, ano? - Děkuju.
Samozřejmě, strážníku. Moc děkujeme.
- Na shledanou. - Madam.
Dej mi klíčky.
Policajt pitomej.
„Nejpomalejší policejní honičky na světě.“
Kdo si myslí, že jsem, O. J. Simpson?
Dřív naše prázdninové cesty nebyly tak dobrodružné, viď?
Cestování je důležité.
Rozšiřovat si obzory
obohatí mysl.
- Panebože. - Kdo to je?
To je ten menší. Ten kluk.
Má jméno, Johne. Je to Will.
- Jo, jasně. William. - William.
To jsi ty?
Tehdy jsem byla těhotná s Willem.
A řekni... Kdo je ta žena, co stojí vedle mě?
Jak se jmenuje?
- Bydlela vedle nás. - Správně.
Je to naše sousedka.
- Lillian. - Lillian.
Výborně.
- Skvěle. - Paní.
Mohli bychom se dívat s vámi?
No jistě, pojďte, chlapci.
Udělejte si pohodlí.
Děkuju mockrát.
- Rádo se stalo. - Dej si, Johne. Pivo.
Chlapci ho přinesli.
Děkuju.
- Tak pokračujme. - Dobře.
To je moje dcera.
Je to kočka, pane.
A to je oslava Johnových narozenin.
Johne?
To jsou jeho studenti.
Vždycky u nás někdo je.
Dokonce se vrací i po promoci.
Promiňte.
Ahoj.
Kde je Ella?
Já jsem tady, Johne.
Ne.
Ne, Ella Carsonová.
Moje děvče. Je jí dvaadvacet.
Dlouhé blond vlasy. Je nádherná.
- Jsi to vážně ty, Ello? - Samozřejmě že jsem to já.
Kdo jsi ty?
Já jsem já. John.
Ne, nejsi.
Můj John je mladý učitel.
Je okouzlující.
Velmi hezký. Vzdělaný.
Chci ho zpátky.
Tys mi ho ukradl, a já chci, abys mi ho vrátil.
Ach jo. Kdybych mohl, udělám to.
Ten, kdo ho ukradl tobě, ho ukradl i mně.
Johne?
Vteřinku.
Promiňte.
Neviděl jste tu náhodou mého manžela?
Je to vysoký, uhlazený pán,
má bílé vlasy a brýle.
Jo, někdo takový tu prošel asi před půl hodinou.
Vážně? Kam šel?
Netuším, madam.
Pak asi bohužel budu potřebovat vaši pomoc.
Manžel trpí ztrátou paměti,
bojím se, že se někam zatoulá a ublíží si.
- Nemůžu odsud odejít. - Ale...
- Co vaše auto? - Ne.
Neumím s ním. Je moc velké.
Já... Prosím.
Nežádala bych vás, kdyby to nebylo tak důležité.
Prosím.
Zavolám bratra Terryho.
Je to moje vina.
Bože.
Hele. Není to on?
Tenhle ubožák?
Ne, už jsem vám říkala, můj John má úroveň.
Má bílé vlasy, brýle, pěstěné vousy.
Chápu. Akademik z lepších vrstev.
Takoví se mi líbí.
Tamhle je!
To je on.
Johne!
Díkybohu.
Johne!
Johne.
- Johne. - Proč pláčeš?
Protože jsi tam nebyl,
a já bych bez tebe nemohla žít.
Ani na minutu.
Poslouchej.
Nesmíme se od sebe vzdálit, jasné?
Rozumíš tomu?
Protože už nemáme moc času.
Tak to je dobře, že jsi přišla,
protože tohle by sis neměla nechat ujít.
Je to neskutečně...
Fantastická čokoládová zmrzlina.
Můžu vám dojít pro zmrzlinu, paní?
Ano, děkuju.
Ne, přineste mi whiskey.
Byla hrozná zima, ale bylo tam krásně.
Všechno bylo pod sněhem.
Všechno se třpytilo a bylo průhledné,
jako kdyby byl celý svět zalitý do skla.
Musela jsem dělat droboučké krůčky,
abych neuklouzla.
A byla mi hrozná zima, ale tys chtěl jít dál.
Protože jsi mi vyprávěl příběh o Bílém tesákovi.
A mluvil jsi šeptem,
abys nerušil to krásné ticho.
Domů jsme došli ve tři ráno
a ve vlasech jsme měli námrazu.
A té noci jsme zplodili Jane.
Jane.
Co se děje?
Milník 21.
Děkuju.
Je to dobré, zlato. Odtahovka tu bude
- tak za půl hodiny. - To zvládnu sám.
Nepotřebuju je.
Já vím, že ne, ale nechci, aby ses tu pařil na sluníčku.
Nech toho. Máme dovolenou.
- Potřebujete pomoc? - Chcete helfnout?
Ne, my to zvládneme.
Asistenční služba tu bude každou chvíli.
Jak dlouho myslíte, že jim to bude trvat?
Těm?
Půl hodiny, když budeme mít štěstí.
- Dobře. - Říkala jsi to.
Hele. Hlavně klid.
Vezmeme si vaše věci a pojedeme dál. Jasný?
Dejte mi telefon, dámo.
Máte krásnej prstýnek.
Dejte mi ho.
- Ne. - Hele.
Prstýnek ne. Je to snubní.
Dámo.
Kde máte šrajtofel?
Nikdy nepoužívejte předmět v prvním pádě.
Správně je: „Kde máte šrajtofli.“
Nemusíte se zlobit jen proto, že neznáte gramatiku.
- To se dá naučit. - Johne, dělej, co ti říká.
Babčo, zavři klapačku. A naval kabelku.
Ta je v autě.
Mám pro ni dojít?
Jo. A rychle.
Je naditá. Vyhrál jsi v loterii?
Mám v ní rodinnou fotku
a ocenil bych, kdybyste mi ji nebrali.
Je tam jen osm babek.
Víc mi nedává.
A koule ti nechala? Pane...
- Do prdele. - A do prdele.
Odložte tu pušku, nebo mu něco udělám.
Jestli mu ublížíš, oba vás zastřelím.
A jestli si myslíte, že se bojíme, tak jste vedle,
protože my nemáme co ztratit.
Takže zahoďte ty nože, chuligáni.
- To je Will? - Ano, madam.
Vždycky volá v nevhodnou chvíli.
Nechci s ním mluvit. Hoď to na zem.
Nezapomeň odjistit, než začneš střílet, zlato.
Už jsem odjistila, lásko.
Položte prstýnky na peněženku.
A teď odsud vypadněte.
Když si pospíšíte, neprásknu vás poldům. Padejte.
Ty prstýnky jsou stejně hnusný, bábo!
A ve šrajtofli máš leda hovno.
Chlapci, měli byste zvážit dálkové studium.
Napravit svůj život.
- Ještě není pozdě. - Naser si, dědku!
Ještě že jsme měli tu pušku. Myslel jsem, že zůstala doma.
Říkala jsem si, že by se mohla hodit.
Zlato, vyndal bys mi z ledničky pivo?
Jistě, madam.
Pivečko už se nese.
Omlouvám se, nemohla jsem mluvit s Willem.
Byla jsem zaneprázdněná.
Moc se o vás bojíme, mami.
Will už je zoufalý. Právě za ním jdu.
Tvůj bratr je bačkora.
Užíváme si s tatínkem jako za starých časů.
- Kde jste, mami? - Jane, nevěřila bys,
jak je tady krásně.
Ty mi to nepovíš. Dobře, chápu.
- Jak se má táta? - Je v pohodě. Srší energií.
Chceš s ním mluvit?
To je Jane. Chce s tebou mluvit.
- Kdo je to? - Tvoje dcera. Vezmi to.
Ahoj, tykvičko.
Jak se máš?
Tak jsi mi naposledy řekl, když mi bylo osm, tati.
Poslední dobou na tebe pořád myslím, holčičko.
Máš ponětí, jak jsem na tebe hrdý?
Vsadím se, že na té tvé škole jsou z tebe všichni paf.
Ne nadarmo se jmenuješ Spencerová.
Ano, tati.
Mám tě rád, tykvičko. Brzy se uvidíme.
Jane. „Jane.“
Jane.
Mami.
Taky tě mám ráda, miláčku.
Já tebe taky, mami.
Vraťte se v pořádku domů, ano?
Dobře, miláčku.
A dej za mě pusu dětem, jo?
A řekni bratrovi, že jsme spolu mluvily.
- Ano? - Řeknu.
- Řeknu mu to, mami. - Dobře.
- Tak ahoj. - Ahoj.
Hele, nevypij to všechno.
Děkuju.
Nalej mi pořádně.
Bezva.
Nech je být. Je jim dobře.
Představuji vám Jane, která ví všechno nejlíp.
Podívejte se, jak to vysvětlí Willovi, který ví kulový.
Co to plácáš?
Já jen říkám, že je nemůžeme nijak zastavit.
Ona má právo odmítat léčbu.
Oba víme, že to stejně nepomáhá.
Já vím, že to je lepší, než se kodrcat bůhvíkde
v rozvrzaném obytňáku.
Ale ty to asi víš líp než já, protože jsi mluvila s tátou.
A vy dva jste jedna ruka.
I když si nepamatuje, kdo jsi.
Nevím, proč si to bereš tak osobně, Wille.
Protože ty bydlíš dvě hodiny od nich a telefonuješ jim jednou týdně?
A jezdíš o víkendu na obědy, které jsem uvařil já.
Co ty víš o...
Co víš o dlouhých odpoledních s tátou,
kdy neřekne jedinou věc, která by dávala smysl?
Víš, co říká máma, když se jí udělá špatně
a já tam musím letět uprostřed noci?
Víš, co říká?
„Nevolej Jane. Má práci.“
Celá léta vyprávíš, že jsem jejich oblíbené dítě, Wille.
- Je to blbost. - Možná jo.
Ale nic jiného na vyprávění nemám.
Dělají to, co dělali celý život.
Drží pohromadě, jsou spolu.
Mají tolik lásky jeden pro druhého, že na nás zapomněli.
- Na oba. - Wille.
Nech toho.
Víš, co se stalo?
Kdy to bylo? Loni.
Otevřel jsem dveře jejich ložnice
a nevěřila bys, co tam dělali.
Ona ležela na posteli a on...
On před ní klečel.
Ani to nemůžu říct.
Táta ji lízal?
Lovil bobra?
„Lovil...“
- Chtělo se mi zvracet. - Proč?
Doufám, že to taky zažiju, až budu v jejich věku.
To je teda představa.
Ale dost pochybuju.
Mezi mnou a Phillipem už je to léta
jen letmá pusa a „Dobrou noc“.
Houstone, máme problém.
Tak prostě zastav.
Můžeme počkat.
Hemingway nikam neuteče.
UDĚLEJME AMERIKU OPĚT SKVĚLOU
Chci se podívat.
Co je na tom k vidění? Víš, co to je.
Půjdu se podívat.
Nechoď daleko.
USA!
Tahle země je naše země!
Děkuju.
Už žádné muslimy!
- Zakázat je všechny! - Ano!
Postavte zeď, kterou Mexičané nepřelezou!
- Ano! - Jo!
Jo.
- Johne, pojď se mnou. - Jo.
- Ale tohle je zábava. - Já vím.
Ale ty už musíš jít se mnou.
- Dostaneme pokutu za parkování. - Na shledanou!
Udělejte Ameriku opět skvělou!
Celý život jsi volil demokraty.
Dělal jsi dobrovolníka pro Waltera Mondalea.
Copak si to nepamatuješ?
Vzpomínáš, jak ses zlobil,
když jsem řekla, že budu volit Reagana?
Reagana?
Ty už nevíš, kdo to byl, viď?
- Ale vím. - Ne, to není pravda.
Nemáš sebemenší ponětí.
Kdo jsem já?
Jak se jmenuju?
No tak, Johne. Moje jméno moc dobře znáš.
Jak zní?
Začíná na „El“.
Lillian.
Ježíši Kriste.
Lillian je naše sousedka.
Já jsem tvoje žena!
El... El...
Ella. Panebože.
Já... Ach bože.
Ello, moje milovaná Ello.
To ta moje pitomá prázdná hlava.
Je mi to tak líto.
- To jsi ty, pod tou bradkou. - To jo.
To jo.
Koukni, to je Jim.
Páni.
Jak se asi teď má?
Miláčku.
Jim zemřel.
- Vážně? - Nevzpomínáš si?
Jeli jsme ho navštívit do toho starobince.
Ani nás nepoznal.
To je hrozné.
Chudák Jim.
- Slib mi něco. - Co?
Miluješ mě. Slib mi,
že až nadejde čas,
aby mě šoupli do takového zařízení...
A bude to spíš dřív než později. To víš dobře.
Zhoršuje se to se mnou každý den.
Slib mi, že mi dáš do rukou pušku...
Nech toho.
Poslouchej mě, zlato.
Dej mi do rukou pušku,
polož mi palec na spoušť
a pak mi vysvětli, abych to pochopil,
že přesně tohle chci udělat,
že jsem ti to přikázal. To mi řekni.
Ano?
A polib mě.
Polib mě, polib mě dvakrát
a pak jdi pryč.
Je to jako blátivý podzim v Massachusetts.
Špinavý, ale nutný.
Jen to nedělej v obýváku, jo?
Panebože. Zatraceně. Bože...
Co to děláš? Zastrč to zpátky.
Nemůžu najít zástrčku.
Co to bylo?
Co?
Slyšela jsem hluk. Co to bylo?
No, aligátor to nejspíš nebyl.
- Aligátor? - Dojdu pro pušku.
Ne. Pojďme dovnitř.
Kruci!
Ello!
Asi jsem si hnula se zády.
Johne!
Musíš jít sem
- a pomoct mi vstát. - Podej mi ramena.
„Podej mi ramena?“ Jak to myslíš?
- Dej... - Panebože!
- Bože. - Slez ze mě!
- Rozmačkáš mě. - Asi jsem si poranil ruku.
No a co? Prostě vstaň.
Slez ze mě.
Není ti nic?
Co děláme na zemi?
Ty nevíš?
Spadla jsem a ty jsi spadl na mě.
Kruci.
Johne, já to nezvládnu.
Vstaň, pojď sem a pomoz mi.
Johne?
To snad není možné.
Johne!
Co je, zbláznila ses?
Co to děláš, chceš mě ukamenovat?
- Co to děláš? - Spadly ti boty.
Tak.
Děkuju.
Po tom všem, co jsi udělala ty pro mě,
tohle nic není.
Koukni na sebe. Jsi celá špinavá.
Johne, kam ten spěch?
Klidně bych ještě spala.
Panebože.
Tohle je okamžik pravdy, Ello.
Co to má proboha znamenat?
Vezmi mě za ním. Hned.
- Za kým? - Za kým!
Za Danem.
Za Danielem Colemanem.
Chci se mu podívat zpříma do očí.
Pro pána krále.
Nebudu čekat na nějakou zasněženou noc,
kdy se mi konečně ke všemu přiznáš s pohledem upřeným z okna
na „sníh, co lehce padá na celém světě.“
Já už mám těch nesmyslů vážně plné zuby.
Dan tu byl vždycky pro tebe.
Já jsem byl až na druhém místě.
Jak se opovažuješ na mě mířit puškou?
Vezmi mě za ním.
Chceš vidět Dana?
Fajn.
Co to děláš?
Zjistím, kde Dan Coleman je,
i kdyby už ležel v hrobě, a vezmu tě k němu.
Opravdu?
- Sullivanová. - Vážně?
- Haló. - Susan?
Ano. Kdo volá?
To bys neuhodla.
Nemůžeš tam jít s puškou.
Půjdu tam, jak uznám za vhodné.
Fajn!
Nejspíš se vyrojí stovka policajtů a zastřelí nás, ale fajn.
Když to chceš, máš to mít.
Přejete si?
Rádi bychom navštívili Daniela Colemana, prosím.
- Daniela Colemana? - Myslím, že tu bydlí.
- Jste na seznamu? - Jsme staří přátelé.
Jedeme kolem.
- Počkejte chviličku. - Jste velmi laskavá.
Johne, máme počkat.
- Jsi to ty, Colemane? - Kdo?
Daniel Coleman.
Kdo?
Omlouvám se.
Asi jsme si spletli pokoj.
Promiňte, že jsme vás vyrušili.
Daniel Coleman. Znáte ho?
- V kterém je pokoji? - Kdo?
Konečně jsme tě našli.
Vždycky jsem chtěl vidět, jak vypadáš, Dane Colemane.
To je v pořádku.
To je v pořádku. Není nabitá.
- Není? - Ale...
Já nejsem Dan.
Kde je Daniel Coleman?
Ahoj, Dane.
To je on?
To jsem já.
- „Já?“ - Ella.
Ella Carsonová.
Já vás neznám.
Dva cizí běloši mi vpadnou do pokoje...
Tohle je můj manžel John Spencer.
- Rád vás poznávám. - To je mi fuk.
John Spencer.
Mně je jedno, kdo to je.
Prostě vypadněte.
- Nosíte trenýrky? - Co?
Nosíte trenýrky, nebo slipy?
Tohle jsi vážně chtěl vědět?
Chci pochopit, kde se vzala ta tvoje
posedlost trenýrkami.
Fajn.
Tak se ptej.
Nosíte trenýrky, nebo slipy?
Nosím plíny, bělochu.
A teď odsud vypadněte.
Ella čí?
Ty si na mě vážně nevzpomínáš.
Nechci si vzpomenout. Neznám tě.
A vypadněte už sakra odsud.
Zastřel toho hajzla, Johne.
- Nemám nabito. - Panebože. Puška.
- Pánové? - Co to děláte?
- Nepamatuje si mou ženu. - Nestalo se nic?
Je to v pořádku.
- Není nabitá. - Vážení, jdeme.
Musíte jít.
- Je to učitel angličtiny. - Vážení.
- Není nebezpečný. - Jdeme. Je to v pořádku.
- Pane, musíte jít. - Nic se nestalo.
Musíte odejít.
Buďte vděční, že jsme nezavolali policii.
Ano. Jsme vám velmi vděční.
Mockrát děkuju. Máte velké pochopení.
Říkali jsme si, jestli byste si nepotřebovali trochu odpočinout.
Nemyslím to zle.
Tady je seznam všech pojištění, která přijímáme.
Zavoláme vašim dětem, aby si to tu mohly prohlédnout.
Děkujeme. Jste velice laskav.
A až budete příště chtít navštívit přítele,
nechte pušku doma, ano?
- I když je prázdná. - Ano. Samozřejmě.
Mockrát děkujeme.
- Na shledanou. - Víte jistě,
že chcete cestovat takhle sami?
- U nás je hezky. - My jsme v pohodě.
Zeptejte se Dana.
Proč jsi tak smutná?
Jsem jen trochu unavená.
A taky se zlobím.
Hlavně na tebe.
Ale taky na Dana.
Na Dana? Na jakého Dana?
Prokristapána.
Vím, kdo je Dan. Dělal jsem si legraci.
Dan je chlap, co už nebydlí v Savannah.
Byl to černoch. Je to černoch.
Tehdy měl trochu větší charisma.
Moje Ella.
Johne, mohli bychom dneska spát v opravdové posteli?
Až tam přijdeme, bude tam ochranka,
takže kromě vstupenky
se všichni přesvědčte, že máte i průkaz s fotkou.
Pár lidí nám ještě chybí,
takže se zatím shromáždíme tady v hale.
Shlukněte se prosím...
- Ahoj. - Dobrý večer, madam.
- Dobrý večer. - Jak vám mohu pomoci?
Máte volný pokoj?
Nic drahého. Jen na jednu noc.
Máme standardní dvoulůžkový se dvěma postelemi.
Ne, nemůžeme spát od sebe.
Ne.
V tom případě tu máme Lawrenceville,
krásné apartmá s manželskou postelí.
Vezmeme si ho. Děkujeme.
Normálně stojí 500 dolarů na noc,
ale můžu vám ho přenechat za 320 dolarů plus daň.
Panebože, já ho nechci koupit.
Chci v něm strávit jenom jednu noc.
V životě jsem za hotel tolik nedala.
Je to Lawrenceville. Guillermo vás tam dovede.
Máte zavazadla?
Tam je minibar,
tam máte pár věcí zdarma, stereo, a tady je ložnice.
To je větší než náš dům.
- Můžeme si to dovolit? - Nebuď blázen, Johne.
Samozřejmě že si to můžeme dovolit.
- Děkuji mockrát. - Ne.
To je v pořádku. Děkuji.
- Tady máte klíč. - Děkuju.
Příjemný pobyt.
Ello.
Páni.
Udělám nám něco k pití. Zasloužíme si drink.
Výborně.
Podívej.
Počkej.
Rychle.
Miluji tě.
Zatanči si se mnou, miláčku.
- Miláčku. - Panebože.
Promiň mi to.
- Ne, tumáš. Srdíčko. - Umazala jsem koberec.
- Miláčku. - Je mi to tak líto.
„Stařec byl hubený, vyzáblý,
a zátylek měl zrytý hlubokými rýhami.
Na lících mu vyvstaly hnědé skvrny kůže,
zrohovatělé na ochranu
před odrazem slunce v tropickém moři.
Ty skvrny mu sahaly po stranách obličeje až dolů
a ruce měl zjizvené hlubokými zářezy
od toho, jak se lopotil s těžkými rybami na šňůrách.
Žádná z těch jizev však nebyla čerstvá.
Byly tak staré jako výmoly v bezrybé poušti.“
Ahoj, zlato.
- Spala jsi dobře? - Jako zabitá.
- Už dlouho jsem se tak nevyspala. - Pomoz mi, ano?
Jo, to je lepší.
Tak zatím.
Vrátím se v obvyklou dobu.
Kam jdeš?
Tady nejsme doma.
Ne, to nejsme.
- Kde to jsme? - Na krásném místě.
Mají na tom krásném místě čaj?
Určitě mají.
Santiago je dokonalá Hemingwayova postava,
protože dojde k vnitřnímu duchovnímu úspěchu,
což podle Hemingwaye dělá muže mužem.
Prohrál, ale není zničený.
Na konci povídky Hemingway starého muže pozoruje.
Tvrdě spí.
Kostra jeho velké ryby ještě visí na vlasci.
A Hemingway píše...
Zapomněl jsem to.
Bože, je to tak krásná věta.
A já jsem ji zapomněl. Ach, bože.
„Starému se zdálo o lvech.“
Panebože, vy to znáte!
To je krása.
Promiňte, kde najdu lžičky?
Psala jsem diplomku
- na téma Stařec a moře. - To je krásné. Páni.
Mně se víc líbil film se Spencerem Tracym.
Existuje citát Williama Faulknera, který říká:
„Hemingway byl jeden z nejstatečnějších a nejlepších.“
A já dodávám jeden z nejčistších.
Naprosto souhlasím.
- Páni. - Lžičku?
Promiňte.
Chápeš to?
- Ne. - Psala diplomku na téma
- Stařec a moře. - Vážně?
Miláčku?
Ne, nezastavuj.
Jen najdeme kemp, ano?
Dobře.
Jsem tak unavená.
Jestli máš hlad, v ledničce je něco k jídlu.
Pořád ti není dobře, Lillian?
Neměj starosti.
Nenechám tě samotnou.
Lillian?
Půjdu domů, až když ti bude dobře.
Ale...
kde je teď Ella?
Ella?
Ella je doma.
Doma.
Jo.
Miminko jí dává zabrat.
Co mě to napadlo?
Měl bych být u ní a pomáhat jí.
Už vážně musím jít domů.
Počkej, Johne.
Ví...
Ví Ella o nás dvou?
Víš dobře, že neví.
Nesnesl bych, aby to věděla. A ty taky ne.
Zlomilo by jí to srdce.
A mně taky.
Musíme toho nechat, Lillian.
Ano.
Ano, musíme toho nechat.
Už to trvá dlouho.
Moc dlouho.
Jak dlouho je moc dlouho?
Ty si to nepamatuješ?
Lillian.
Už jsou to skoro dva roky.
Takže,
miluješ mě?
O čem to mluvíš?
Víš, že o to tady nejde.
Sama jsi to říkala, jsme jenom přátelé.
A ty jsi báječná přítelkyně, Lillian, ta nejlepší,
ale já miluju Ellu. Ella je moje životní láska.
Je pro mě všechno na světě
a teď čekáme dítě, proboha.
Musíme s tím přestat, Lillian.
Je mi to líto,
ale musíme to ukončit jednou provždy.
Sbohem, milá Lillian.
Sbohem.
Okamžitě se vrať, ty hajzle!
- Okamžitě se vrať... - Ello, co se děje?
...ať tě můžu zabít!
- Parchante! - Ello, co se děje?
Tak teď jsem najednou Ella, jo?
- Ello, nech toho! - Jo, teď jsem Ella.
Co to děláš?
Bože.
Kde mám telefon?
Ello, co se děje?
Mlč, blázne.
Tohle je konec naší cesty.
- Haló? Tady je stání 37. - Co?
Mohli byste mi sem prosím poslat taxík? Co nejdřív.
Taxík?
Mlč. Hlavně mlč.
- Mami, kde jste? - Wille, co chceš?
- Mami! - Přestaň mi volat.
Já s tebou nechci mluvit.
Běž. Vypadni! Vypadni!
- Pojď. - Volali jste taxi?
Vidíte tady snad jiné zákazníky?
Tady máš věci.
Máš tam pyžamo, ponožky, ty zatracené slipy.
- Co se děje, Ello? - Nastup si.
Pomohl byste mi naložit manžela a tu jeho pitomou tašku?
Jistě, madam.
Ty tam zůstaň.
Proč se tak zlobíš?
Já se nezlobím.
Ne, mně se ulevilo.
Jo, jsem šťastná jako nikdy.
Vzal byste nás prosím do nejbližšího domova pro seniory?
- Čím hnusnější, tím lepší. - Ano, madam.
- Tady nebydlíme. - Ne, nebydlíme.
Jsme v ústavu, kam dávají takové staré blázny, jako jsi ty.
- Ello, proč jsi tak podrážděná? - Posaď se.
Tohle je můj manžel John.
Ubytujte ho, prosím vás.
Paní, nemůžeme přijímat nové pacienty
bez dodržení zavedených pravidel.
Tak je zaveďte.
Přijďte zítra ráno v 9:30 do přijímací kanceláře.
Jestli pán splňuje předepsané požadavky,
dáme ho na čekací listinu, čeká se zhruba 10 měsíců.
To je spíš váš problém, ne můj.
Tady je všechno, co potřebujete.
Jeho sociální pojištění, peníze, řidičský průkaz.
A tohle. To je velmi důležité.
Je to fotka, kterou si vystřihl z časopisu.
Myslí si, že jsme to my. Myslí si, že je to jeho rodina.
Nosí to v peněžence.
Chápete, co myslím? Takhle to s ním vypadá.
Tak, já jsem unavená a vy máte práci.
Je celý váš.
Sbohem, Johne.
Paní, nemůžete jen tak...
Paní! To...
Musí vědět, že tu nemůžete zůstat.
Někdy je jako raněný bizon.
Já to znám.
Znáte Hemingwayovu povídku
Krátký šťastný život Francise Macombera?
Žena ho střelila do zátylku
ranou z Mannlicheru ráže 6,5.
Co budeme dělat, zavoláme policii?
Ti si ho nevezmou.
Koukni se na sebe, nakrucovala ses u nás s holými stehny.
Couro.
A ta tvář.
Koukni na tu tvář, ty děvko!
A jak se lísáš k mému manželovi.
To je můj manžel, děvko.
Celý rozkochaný.
Užívá si báječné odpoledne.
A co já?
Rodím děti.
Těhotná. Tehdy jsem byla těhotná s Willem.
Vždyť jsem byla těhotná.
Jo, hotová supermodelka. To určitě.
Ty že jsi moje kamarádka?
Nejhorší kamarádka na světě.
Jane.
Tys to věděla.
Jane.
Tys to věděla, a neřekla jsi ani slovíčko.
Hele.
- To jsou oni? - Jo, to je máma.
Haló.
Tvůj otec mě celý život vodil za nos, a tys to věděla.
Mami? Co se děje?
- Kde jsi? - Ani slovem ses nezmínila.
Vždycky na jeho straně. Ty jedna profesorko.
Co se děje? Jsem u vás s Phillipem a Willem.
Všichni tu na vás čekáme. Kde jste? Přijedeme pro vás.
Jsem sama. Otce jsem se zbavila.
A vracím se domů, nebo možná půjdu na pláž.
- Nevím. Já... - Mami?
- Kde je táta? - Už ho nikdy nechci vidět.
Konečně jsem se zbavila toho netvora, co mi zničil život.
- Kašlu na Hemingwaye... - Co to sakra...
...nebo Melvilla nebo ty
- pedantické přednášky... - Mami.
...v kterých jste si tak libovali, a já se vždycky cítila jako idiot.
- Mami, musíš... - Celý život prožil ve lži.
Všechno to byla lež. Vždyť co se člověk dočte ve všech těch knihách?
- Jsou to jen lži. - Mami, uklidni se a poslouchej mě.
Kde je táta?
Myslím, že lže i o té senilitě.
Je to jen podvodník.
Nenechala jsi ho samotného, že ne?
Nikdy by tě nenapadlo, že je tvoje matka pomstychtivá, viď?
Takovou jste mě udělali.
Ty. A on. Jdi k čertu.
Kde mám whiskey?
WEST PALM BEACH DOMOV PRO SENIORY
Jane, srdíčko.
Já nevím, co mě to popadlo.
To asi muselo být z těch léků.
Ne, tatínek je v pořádku.
Jen jsem si dělala legraci.
Nikdy bych ho neopustila.
Jane, poslouchej, miláčku.
Chci, abys mi udělala laskavost.
Laskavost?
Poslyš, mohla bys zajít za Lillian
- a předat jí ode mě vzkaz? - Mami, Lillian je přímo tady.
Řekni jí, že je ta nejodpornější děvka na světě.
- Co jsi říkala? - Ne, v celém vesmíru.
Nejodpornější děvka v celém vesmíru.
Díky.
Kde je můj manžel?
Tak co se děje?
Nic. Všechno je v pohodě.
- Ale kde jsou? - Nemám ponětí.
Ale máma srší energií.
Moc tě pozdravuje, Lillian.
To je milé.
Ahoj, lásko.
Teď už to všechno chápu.
Ty si to nebudeš pamatovat, ale jednou večer jsi přišel domů
a já jsem myla podlahu v kuchyni.
Bylo mi horko, byla jsem zpocená a ulepená a...
v osmém měsíci těhotenství.
Paní, je všechno v pořádku?
Nemůžeme vám někoho zavolat?
Nevidíte, že mluvím s manželem?
Tak sis kleknul na podlahu vedle mě, abys mi pomohl.
A později, když jsem se koupala,
vlezl sis ke mně do vany.
A já jsem nic nevěděla, ale prostě...
jsem cítila, že...
Že ses ke mně vrátil.
A jelikož jsem nic nevěděla, odpustila jsem ti.
Tamhleten chlapík fandí chicagským Býkům.
A Raymond Chandler měl taky rád býky.
Hemingway měl rád býky, ale ty ve Španělsku.
Už byste měli jít, pan Davidson musí do postele.
Nebojte. Nenechám manžela v téhle díře, kde by ho měli za blázna.
Pojď, Johne.
Pojď. Odcházíme.
Rád jsem vás poznal.
Můžu si to nechat?
- Jo. - Děkuju.
- Ukaž, drahá. - A teď...
Ti musím zase všechno odpustit.
- Po osmačtyřiceti letech. - Děkuju, Ello.
Nevím, jestli já jsem mrcha, nebo ty darebák.
No, možné je cokoliv.
- Johne, zastav. - Proč?
Chci sejít dolů a podívat se.
Já chci burger.
Johne, okamžitě zastav auto.
Chci sejít dolů a podívat se.
Rozkaz.
Podívej, Johne. To je nádhera.
Už tam jsme?
Skoro.
Tohle je nebe?
Možná.
Myslíš, že tady člověk sežene burger?
Čemu se směješ?
Ahoj, sousedi.
- Jedete do Hemingwayova domu? - Ano.
Hned vedle je skvělá restaurace.
Bude se vám líbit.
- Vážně? - Jo. Totiž...
A Hemingwayův dům, tomu neuvěříte.
Je to hotové tržiště senzací.
Můj příbuzný se tam ženil tak před třemi týdny,
byla to parádní oslava.
Mám z toho úžasné fotky,
kdybyste se chtěli podívat.
Z foťáku i z telefonu.
Můžete je vidět kdykoliv, stačí říct.
Nechcete je vidět?
Jsou fakt super.
Muzeum ji získalo v roce 1974.
Předtím, když tu Hemingway s manželkou žili, byla...
Přátelé, takhle Ernest Hemingway vypadal,
když žil tady na Key Westu koncem třicátých let.
Tmavovlasý, osmahlý, velmi podmanivý muž.
Také v každé místnosti...
Každá kočka má nějaký zvláštní rys.
Mají šest drápů, a tahle...
To je neuvěřitelné.
Jo.
Ello, to je svatba.
Pojď.
Je mi to tak líto. Vždycky jsi sem chtěl jet.
A teď se na to podívej.
Promiňte. Kde jsou toalety?
Nevím. Zkuste to venku.
Děkuju.
Ach bože.
Jste v pořádku?
Zavolejte sanitku.
Má tu někde manžela nebo rodinu?
Ne.
Ne, prosím, ne...
Ne, neodvážejte...
Můj manžel John.
Neodvážejte mě, prosím.
- Promiňte. - Ano, pane?
Hledám...
Hledáte?
Pomozte mi, prosím.
Hledáte toalety?
To musíte zpátky, kolem obchodu se suvenýry.
Je vám dobře?
Děkuju.
Moc jste mi pomohla.
Jo. Hledám svou ženu.
Pane?
Moje žena?
Musíte se zeptat na recepci uvnitř.
Bude to 35 dolarů, prosím.
To nestojí za řeč.
Hele, tohle na mě nezkoušejte.
- Dlužíte mi 35 dolarů. - Opravdu?
Jo.
Abychom zjistili, co způsobilo tyto příznaky,
udělali jsme kompletní CT vyšetření.
Rozhodně jsme nečekali,
že to, co zjistíme, bude tak vážné.
Původní tumor byl v tlustém střevě, že, pane Spencere?
Ano.
Jsem John Spencer.
Ale rakovina se krví rozšířila
přes lymfatický systém a zasáhla téměř všechny vnitřní orgány.
Abychom byli upřímní, pane Spencere,
je neuvěřitelné, že s těmito výsledky je vaše žena ještě vůbec naživu.
Opravdu jste podnikali cestu v obytném voze?
Kde je moje žena?
Johne.
Jak ses sem dostal?
Něco jsem ti přinesl.
Moje kabelka.
Ahoj, lásko.
Dáte nám trochu soukromí, prosím?
Promiňte.
- Nasaď si ji. - Co?
- Vypadneme odsud. - Ne, Johne.
- Kde máš boty? - Jak mě dostali,
tak už mě nepustí.
Ale taky tě nezastaví.
Jsou někde tam dole.
Dobře. Jsem připravená.
Kudy se jde ven?
Východ?
Za rohem. Jste skoro tam.
Jsi můj hrdina.
Johne.
Ty čuráš. Jsme v taxíku.
- Říkal jsem si, že cítím teplo. - Nech toho.
- Je to tamhleto auto. - Jo.
Mockrát děkujeme.
Děkujeme.
Dobře.
Jsme doma.
Musíš se převléknout, Johne. Na. Vezmi si noční košili.
V nemocnici jsem ztratila všechnu naději.
Myslela jsem, že už našeho Pohodáře neuvidím.
Oba se potřebujeme pořádně prospat.
Tumáš, lásko.
Na, vypij to.
Až do dna.
Pojď sem. Neumyl ses.
Pojď.
Tady.
A je to.
Ahoj, lásko.
Výborně, ale dejte si pohov, vojáku.
Johne, co to děláš?
- Zkusíme to. - Ne.
- Ne, jen chviličku. - Ne, to nedokážeme.
Jen na chviličku.
- Jsem tam. - Ano.
To jsi.
Jsi tam úplně celý.
Nehýbej se.
- Ty se nechceš udělat? - Ne.
Tohle stačí.
Johne, já tě tak strašně miluju.
Už mě nikdy neopouštěj.
Ano?
- Ano. - Slibuješ?
Slibuju.
Bože.
Moji milovaní Wille a Jane.
Tady je číslo na našeho právníka.
O všechno jsem se postarala, vše zařídila.
Nemusíte se o nic starat,
ačkoliv se obávám, že náš konečný zůstatek na kreditce bude šílený.
Nakonec jsme si trochu vyhodili z kopýtka.
Moc se omlouvám, že jsme vám takhle ublížili.
Vím, že to musí hrozně bolet.
Ale brzy budete cítit něco jiného.
Pocítíte úlevu.
Úlevu, že se nemusíte dívat na to, jak naše těla
chřadnou a mysl nás opouští.
Úlevu, že to břímě, kterým jsme se stávali, už vás netíží.
A nesmíte si to mít za zlé.
Nesmíte.
Vašeho otce jsem velice milovala.
Moc času mi nezbývalo
a nemohla jsem ho nechat samotného.
Vždycky jsme byli spolu.
A doufám, že spolu jsme i teď.
Kdo ví?
Tohle byla naše poslední báječná dovolená.
Parádně jsme si to užili.
Byl to náš šťastný konec.
S láskou máma.
Jak ti je, brácho?
Smutno?